Második mese:
                                                       Mágus álma

–   Ha már a jelen ilyen szomorú, mesélj valamit a múltról, – kérlelte a Kis Herceget a Rózsa. – Mesélj arról a világról amikor még nem volt Civilizáció. Az emberek természetesen éltek. A nappalt nappalnak hívták, az éjszakát éjszakának. Volt valaha ilyen?
–   Igen, volt.
–   És tudsz valamilyen mesét abból a korból?
–   Tudok, – bólogatott a Kis Herceg.
–   Akkor meséld el!          
                                                                                                   
*          *          *          *          *          *          *          *          *                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                      

Tudod, abban az időben még hatalmas erdőrengetegek voltak. Az emberek nehezen éltek, de nem szomorkodtak emiatt. Megküzdöttek a viharokkal, a természeti csapásokkal, a vadállatokkal, és igen, – sokszor meg kellett küzdeniük önmagukkal is. Megtanulták tisztelni a természetet és elfogadták a törvényeit. Mert aki szembe mer szállni a viharos szelekkel, avagy belenézett már egyszer is a tigris szemébe, az olyanná válik, mint a széledzette sziklák: keménnyé és barázdáltá, de eltörhetetlenné.
Ilyen volt Mágus is. 
Akkor elég nehéz idők jártak. A törzse éhezett, és ő elindult vadászni. Egyedül. 
Hajnalodott. Az erdőből, mint egy hatalmas tüdőből, lassan felszállt a pára. Ahogy az első napsugarak átcsusszantak a lombok között Mágus ébredezni kezdett. Dermedt tagjait megmozgatta, az állatbőröket összébbvonta a teste körül, és lassanként kimászott hevenyészett vackából, amit száraz avarból és egy két ágacskából rakott össze magának. Harmadnapja úton volt és már nagyon elfáradt. A jávorszarvas mely egyre mélyebbre és mélyebbre csalogatta az erdő rengetegébe, nem akarta megadni magát. Harmadnapja már, hogy csak erdei bogyókat rágcsált, és egyre gyengült. Tudta, hogy el kell ejtenie azt a szarvast, mert ha nem, hamarosan össze fog találkozni a Nagy Szellemmel, mely a hegyeken túl lakik, s mellyel előbb-utóbb minden harcos szembetalálkozik. De ő még nem akart. Tudta, hogy otthon várják, és hogy nagyon kell az a szarvas.
De már nem volt ereje futni. A szarvas pedig gyors. Azt még erős és harcedzett vadászok is csak nehezen tudják utolérni és becserkészni.
A fény egyre jobban behatolt az erdő mélyére a lombkoronákon át, és ő elindult a nyomok után. De nemsokára le kellett ülnie. A lába összecsuklott, nem vitte tovább.
Mit tegyen? Érezte, hogy a szarvas most már nem lehet messze. Hátát egy fának támasztotta. Keze, ahogy a földet érte egy erős, rugalmas ágba markolt. Nézte az ágat, milyen erős, csupa élet. Nem úgy mint ő.
És eszébe jutott a Nagy Varázsló, ki vadászatok előtt mindig a Szellemek erejét kérte. Lassanként meghajlította az ágat, aztán gyorsan, egy mozdulattal leoldotta a karjáról a bölény lábának ínját, melyet mindig ott hordott ha vadászni ment, hogy szerencsét hozzon. Hozzákötötte az ág két végéhez. Megpróbálta, úgy látta jó. Aztán keresett egy jó erős, kemény ágat. Kivette hosszú, bozontos hajából a sas szárnytollát, kettétörte, hegyét a bot egyik végéhez illesztette nagy gonddal, a tollas részét pedig a másik felére. Gondolta, így biztosan jobban repül. Akárcsak a sas. Kipróbálta. Egészen jó. A nyíl messzire repült és belefúródott az avarba.
Mágus egészen lázba jött. Érezte, hogy így felvértezve a szívós, kemény fa és az egeket hasító sas erejével most már legyőzhetetlen. Magához vette a nyilat és újra elindult a nyomok után.
Nemsokára meg is találta a szarvast. Ott állt a folyóparton. Kecses volt és gyönyörű. 
Mágus gondosan célzott. Tudta, hogy csak egy esélye van. A nyíl belehasított a levegőbe, s a csodálatos, büszke szarvas kapálózva a földre rogyott.
Vad éhségtől hajtva elindult felé. Rávetette magát mint egy tigris. Tépte, marta, foggal, kézzel, minden porcikájával az életet adó húst. Aztán hátára vetette és vitte, cipelte hazafelé. De az otthon mesze volt, s a mohón elfogyasztott nyershús megfeküdte a gyomrát. Leült hát, gondosan maga mellé fektette a szarvastetemet, és nemsokára elnyomta az álom.
Álmában otthon járt, a falujában. Látta, hogy törzsének férfitagjai mind nyílvesszőket és íjakat faragnak. Nemsokára nagy csata lett, s az övéi gyors nyilaikkal mind lenyilazták az ellenséges törzs harcosait. Aztán nagy ünnepet ültek. A Varázsló győzelmi táncot járt a tűz körül. A vörös lángok pirosra festették az alakját, mintha ő maga is tűzből lett volna. Az erdő szélén baljóslatú árnyak ültek. Talán a megölt harcosok szellemei.
De nem, egyszer csak megelevenedtek. Kezükben hosszú, kiélesített végű bot volt. Feléjük dobták. A botok hosszan, suhogva szelték a levegőt, és nemsokára célt értek. Az eltalált harcosok a földre rogytak, a többiek rettenve kapkodtak nyilaik után. De a botok erősebbek voltak, s a tisztást nemsokára pirosra festette az övéinek vére.
De nem volt ideje a bánkódásra, mert újabb, egyre vadabb és szörnyűbb álomképek jöttek. Hatalmas csapatokat látott háborúzni egymás ellen, a kezükben tartott botokból tüzet köpködtek egymás felé. Aztán óriási berregő madarak lepték el az eget, gyomrukból tűz hullott a földre, emberekre és furcsa alakú házaikra, és elemésztett mindent amit ért. De az álomnak még nem szakadt vége. Egy madár jelent meg az égen, szárnyain baljóslatúan csillant meg a lenyugvó hold fénye. Egy város fölé repült. Aztán egy szörnyű zaj töltötte be a teret, s a város helyén csak egy gomba alakú felhő maradt. Majd újabb madarak jöttek, újabb városok fölé, s a két iker hegy, mely összekötötte az eget a földdel, és sok szemével vigyázóan tekintett minden irányba, tüzet okádva rogyott le a földre.
Mágus riadtan, kapkodva, félelemmel telve ébredt lidérces álmából. Kellett egy kis idő míg felfogta hol van, és hogy csak álom volt az egész. Megmarkolta az íját és hátára vette a szarvast. Elindult, de a szíve nyugtalan volt. Ott kísérte az álma és nem hagyta nyugodni.
Eszébe jutott a Nagy Varázsló mely csodás hatalmat és erőt tulajdonított az álmoknak. Újra felvillantak a szörnyű képek. És amíg egyre erősebben szorította a markában az íjat, úgy érezte mintha az égetné a kezét.
Egy hegytetőre ért. Lent a szakadékban rakoncátlanul zúgott a kristálytiszta hegyi patak, fent madarak köröztek. A lenyugodni készülő nap sugarai lágyan, elnyúlva feküdtek az erdőn és a hegyen. Minden olyan békés volt és csendes.
Egy percre megállt. Ormótlan, erős alkata élesen rajzolódott ki a világoskék ég hátteréből. Gondolkodott. Nézte az íjat, melyet oly sok gonddal rakott össze, s melynek a szarvast köszönhette, s talán az életét is. Aztán elhajította, mesze, be a szakadékba.
Az íj élesen csapódott be a vad hegyi patak vizébe. Még megperdült egyszer a vízben mielőtt eltűnt volna a hullámok között.
Mágus tovább ment. Robusztus, erős alakját körülölelte a lenyugvó nap rózsaszín fénye. És csak a Teremtő tudta, mely ott mosolygott fűben, fában, a szélben és a levegőben, a következő ősember nevét, amely majd egyszer újra megálmodja a HALADÁST.